Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
На далеких кордонах Материнського світу
орбітою газового гіганта Мори кружляв малий місяць Вельдт.
Там знаходилося селище скромних фермерів, що жили просто й працювали на землі,
доки на їхні поля не впала тінь військового корабля.
Командир корабля, адмірал Ноубл,
вимагав більше, ніж народ Вельдту міг дати.
І тоді жінка на ім'я Кора та чоловік на ім'я Ґаннар
залишили селище,
щоб зібрати воїнів, які зможуть протистояти дредноуту.
На Нью-Ваді до них приєднався могутній Терек.
У шахтах Деґґуса — люта Немезис.
У колізеї Поллукса — впертий генерал Тайтус.
А на планеті Шаран —
Дерріен Бладакс і його лейтенант Міліус.
У засідці на плавучих доках Ґондівала
Кора перемогла адмірала Ноубла,
залишивши його понівечене тіло на скелястому узбережжі.
Воїни-переможці повернулися у Вельдт по свою платню,
і загроза дредноуту зникла...
Принаймні так вони вважали.
Командире Кассіусе.
- Він живий? - Так.
Ледве.
Та про одужання говорити рано.
Ознак мозкової активності довго не було.
Ми не знаємо, наскільки серйозним було ураження.
Ми взнаємо, що від нього лишилося, коли дістанемо його з кокона.
Дихальні шляхи чисті.
Він дихає самостійно.
Адмірале.
Адмірале, це я.
Кассіусе?
Так.
Де я?
На борту свого корабля, пане.
Око Короля.
Ми залишалися на орбіті Ґондівала, сподіваючись на ваше одужання, пане.
Дякувати старим богам, наші молитви були почуті.
Кассіусе, слухай мене.
Вона на Вельдті.
Хто?
Хто на Вельдті?
Та, що лишає шрами.
Вона на Вельдті.
Узяти курс на Вельдт.
Так, адмірале.
Буде зроблено.
ЧАСТИНА ДРУГА: ТА, ЩО ЛИШАЄ ШРАМИ
Я Гейґен.
Це Ден.
Вітаємо вас у нашому скромному селищі.
Ви, певно, втомилися й зголодніли.
І хочемо пити.
Ми приготували для вас їжу й напої у Домі зібрань.
Ходімо. Побачите, яким гостинним може бути мій народ.
Відведімо цих юракі до стайні.
Вони повернулися.
І які ж вони на вигляд?
Гадаю, сильні, як воїни.
- Скільки їх? - Шестеро.
- З Корою й Ґаннаром. - Шестеро.
Не матиме значення, які вони сильні, правда?
Командире Кассіусе.
Солдате. Гадаю, все так, як має бути.
Так, пане. Усе йде за планом.
Нічого незвичного?
- Ні, пане. - Дуже добре.
Простеж, щоб урожай було зібрано за планом,
щоб був готовий до нашого прибуття за п'ять днів.
П'ять днів?
Заходьте.
Поїжте, будь ласка. Ви всі, мабуть, дуже голодні.
Гаразд.
Жителі нашого селища накрили багатий стіл із напоями,
щоб показати свою вірність і вдячність за ваш приїзд.
Але де всі?
А ви б як почувалися?
Усі ви, якби були не в стані стати на захист власної домівки.
Якби доводилося просити когось покласти життя заради вас.
Хай бачать, що не треба соромитися нашої присутності.
Перебороти себе й попросити про допомогу — це вже хоробрість.
- Дякую. - Так.
І сталося так, що нікому не треба жертвувати життям.
Оборона не знадобиться.
- Адмірал Ноубл мертвий. - Що?
- Він мертвий? - Правда?
Повторіть це ще раз. Він не вірить.
Він мертвий.
Ви вважаєте, вони вже не повернуться?
Так. Згідно з імперським протоколом, у разі смерті адмірала
слід негайно вернутися в Материнський світ.
Тоді ми маємо ще більше дякувати вам...
Помиляєтеся.
Я щойно отримав новину.
Вони будуть тут за 5 днів.
Це правда?
- П'ять днів? - Так.
Але ви ж наче сказали, що вбили адмірала Ноубла.
Я таки його вбила. Його тіло розбило об скелі. Він мертвий.
Керування кораблем без адмірала є порушенням протоколу, чи не так?
Це правда.
Та смерті не завжди достатньо, щоб угамувати Материнський світ.
Певно, їм так потрібне це зерно, що нам і не снилося.
- Гейґене. - Так.
Клич своїх селян. Маю з ними поговорити.
Добре.
На всіх нас чекають важкі часи.
Коли прийде час...
усім нам доведеться разом стати
до зброї, як браття.
Для перемоги
між нами має бути довіра.
З часом ми навчимо вас воювати.
Та спершу ви маєте показати нам свою силу.
Шлях землі.
Якщо швидко не вжити заходів, знищення вашого селища...
майже гарантоване.
Скільки часу треба, щоб зібрати ваш урожай?
Пів оберту навколо Мори.
Ні, це треба зробити впродовж трьох днів.
- Що? - Це неможливо.
Збирайте всіх здорових чоловіків і жінок.
Зерно — наша найпотужніша зброя.
Без нього
вони зможуть розбити нас ущент з орбіти.
Якщо зібрати його швидко,
ми зможемо використати його для обміну та захисту.
А тепер добре відпочивайте.
Робота почнеться на світанку.
Ви його чули.
На світанку.
Думаєш, вони навчаться довіряти один одному?
Вони бояться...
чужинців, майбутньої битви, загибелі.
Довіра? Не знаю.
Сподіваюся лише, усім їм стане духу вийти й битися, якщо доведеться.
Я гадки не мав, якою буде битва.
Наскільки вона мене налякає.
Тобі страшно померти.
Це нормально. Усім страшно.
Тієї миті я навіть не думав про смерть.
Спитай ти тоді, як мені,
я б сказав, що скам'янів.
І мені було страшно.
Я в житті ще так сильно не боявся.
Чого саме ти так боявся?
Якщо не смерті.
Тебе.
Утратити тебе.
Ноубл сказав...
що ти найрозшукуваніша бандитка у всесвіті.
Для цього замало просто втекти.
Пам'ятаєш, я розповідала, що мене виростив Балізаріус?
Регент Імперіуму?
А про те, як я охороняла принцесу Іссу?
Так.
І що ти була славетною войовницею.
Вхожою до королівської родини.
Що з ними сталося?
Під цілющим впливом своєї доньки
король багато на що став дивитися іншими очима.
Це було освячення останнього бойового корабля класу дредноут.
Символічне закінчення ери завоювань.
За традицією, король освячував кожен корабель,
але не цього разу.
Це мало стати першим королівським обов'язком принцеси,
її першим офіційним виходом.
Корабель мав отримати назву Миротворець і носити її королівську печатку.
Зрозумій мене правильно.
Я була вірною донькою свого прийомного батька.
Я не могла зрадити його чи кинути йому виклик.
Він сказав мені, що принцеса має померти.
І вона б померла.
Мій батько сказав, що не стоятиме
й не дивитиметься, як ця дитина розбирає бойову машину,
задля якої ми багато чим пожертвували.
Я вірила, що Балізаріус захистить мене
та імперію, яку він так любить.
Увага!
Дивно.
Щось не так.
Балізаріусе.
Де Калі? Чому печі не розпалюють?
Балізаріусе, я з тобою говорю.
Відповідай!
Іссо, тікай! Іссо!
Ах ти ж виродку.
Ні!
Зроби це.
Чого чекаєш?
Чого ти чекаєш, дитино? Зроби це!
- Роби. - Ні.
- Зроби це. Убий її.
- Убий її! - Ні!
Я тебе прощаю.
Не треба.
Що ти накоїла?
Схопити її!
Це вона, панове.
Убивця королівської родини.
Чужинка.
Ракова пухлина з брудної крові.
Убивця.
- Убивця! - Убивця!
- Зрадниця! - Змія!
Підлота!
Я прорвалася до шатлу.
І відтоді я жила поза законом.
Я думала, може, хай уб'ють мене, може, не чинити опору.
Але якимсь чином останні слова дитини...
Її прощення.
Я могла віддати їй належне, тільки якщо втечу.
І постараюся бути, не знаю...
більше, ніж зброєю.
Більше, ніж зброєю.
Цього прагнемо ми всі.
Ти такою і є.
Доброго ранку!
Доброго, доброго ранку.
Це ранковий підйом. Прокидайтеся, всі!
Уставайте, люди.
Час до роботи.
Давайте, ледарі! Прокидайтеся!
У нас обмаль часу!
Командире, тут у мене головний медик.
З'єднай із ним.
- Випустіть мене! - Командире.
- Думаю, краще спустіться сюди. - Це державна зрада. Кораблем командую я.
Присягаюся старими богами, я кожного з вас віддам під трибунал!
Клянуся! Ви всі помрете! Мені жоден із вас не потрібен!
- Спустіться сюди негайно. - Уже йду.
Власне, я власноруч уб'ю кожного з вас!
Адмірале, ви до цього не готові.
Я досі командир цього корабля!
Чого стоїте й витріщаєтеся на мене? Боягузи!
- Це зрада! - З поверненням, пане.
Готові знову керувати?
Так, авжеж. Тепер накажи цим ідіотам випустити мене.
Пане, як я вам уже казав,
є протоколи, за якими вам повертають керування.
Тести, які покажуть, чи ви психічно й...
Дай-но допоможу тобі з оцінкою.
Відключіть його!
Далеко до Вельдту?
Кілька днів дороги.
Адмірале, прошу вибачити за шрам, що залишився
з вини цих некомпетентних медиків.
Упевнений, його можна усунути.
Ні.
Ні, залиште його.
Це від неї.
Коли я віддам її Балізаріусу, а її тіло виставлять у ротонді сенату,
я оголю груди.
І це символізуватиме,
що саме я притягнув до відповідальності Ту, що лишає шрами,
адже я стоятиму перед своїм народом як спаситель.
Як справи з урожаєм? Є протести з боку селян?
Ні, пане.
Усе йде за графіком.
У твоїх звітах я не бачив ані Фаунуса, ані Маркуса.
Вони весь час ганяли селян, пане.
Змушуючи їх робити ще більше.
Дуже добре.
Робота триває цілодобово.
Усе зерно має бути змелене на борошно саме до вашого прибуття.
Прекрасно, рядовий.
Якщо селяни виконають свої обіцянки,
можна проявити трохи милосердя.
Ці собаки заслуговують лише на копняка.
Та невже?
Побачимо...
як закінчать роботу.
За вбитого короля.
Ясно, що Фаунус, Маркус і решта їхніх людей загинули.
Та, що лишає шрами, серед них.
І схоже, що наш юний рядовий вибрав бік.
Народ, дозвольте мені...
Я хотіла привітати наших нових друзів.
Хочу вручити вам подаруночки, які я зробила сама.
Знаю, усі ви прибули з країв, заможніших і вишуканіших, ніж наш,
тож сподіваюся, що мої подарунки не образять вас своєю простотою.
Але я зробила їх із вдячністю.
Уперше побачивши, як ви в'їжджаєте в наше селище,
я подумала, що генерал Тайтус сам, як ті гори.
Сильний і непохитний.
Дякую.
Тереку.
Твій дух неможливо приборкати,
але твоя шляхетність беззаперечна.
Як у цього снігового лося.
Дякую.
Юні Міліусе...
що сяють, мов сонце, над нами,
гріють та втішають нас,
упевнені й справжні.
Дякую.
Немезис.
Люта, мов буря з блискавками,
але обдаровує життєдайним дощем.
Це джерело життя.
Буря — мати кожного з нас.
Дякую.
Ґаннаре.
Ти — наше серце.
Ти даруєш нам надію.
Це прекрасно. Дякую.
Подивися на це.
І Коро.
Ти наш вовк-охоронець з вишкіреними зубами.
Ти стоїш між нами й знищенням.
Сила всіх нас, разом узятих.
До столу!
Ти в порядку?
- Нормально? - Так. Ага.
Будьмо.
- Дене, покажи нам ще раз те па! - Готові?
Ось так!
Добре.
Сьогодні ми починаємо підготовку до нашої оборони.
Почнемо з перевезення зерна до селища,
щоб вони не обстріляли нас з орбіти без ризику його знищити.
Тепер зброя, яку нам залишив Імперіум,
допоможе відстояти нашу землю.
Бронебійні осколково-фугасні детонатори.
- У нас є засоби зв'язку. - Добре.
Кров буде важко відіпрати, але можна спробувати.
Ні, так ідеально. Залиш. Ще є?
Авжеж.
Зберіть і порахуйте кожну мисливську рушницю.
Кожен ніж.
Кожен патрон у селі.
Нам доведеться окопатися, щоб додати елемент несподіванки.
Гаразд.
Астрід. Гляньмо, на що ти здатна.
Чекай.
Підбери лікоть.
Розплющ очі.
Добре. Сьогодні ми навчимося основ нападу й оборони.
Ми переробили знаряддя для збору врожаю на зброю.
Отже, ми спробуємо зробити...
це.
Так.
Як професіонал.
Чудово.
Досить добре.
Природжений талант.
Ось.
Давай!
Опускаю.
Це десантний корабель Кори.
Коли я його витягнув, він був розбитий.
Давно він тут?
- Два сезони. - Ходімо.
Корабель, у якому знайшли Кору, досі знаходиться в горах на сході.
Тепер, доклавши спільних зусиль, ми могли б дістати його звідти.
Він стане потужним надбанням.
Овва, він досі на ходу.
Тримайтеся.
- Скільки? - У вас 15 рушниць...
Та байдуже, скільки їх у нас.
Скільки людей уміють...
- Айвару не можна давати зброї. - Цілком згоден.
Тому наточимо всі клинки.
- Треба лише зрозуміти, що... - Послухайте.
Я ніколи не робив зізнань.
Тепер ми знаємо, що кожен із нас має робити.
Усі ви тут, бо я хочу, щоб ви знали, з ким вам, трясця, доведеться битися.
Кожен має сказати правду.
Я почну.
Сараву.
Регент Балізаріус відправив мене й мій корабель для демонстрації сили,
щоб я літав над парламентом Сараву,
щоб вибір, чи голосувати за незалежність від Реалму, чи ні,
був очевидним.
Але мужні люди того світу зухвало проголосували за свободу,
і у відповідь мені наказали відкрити вогонь по капітолію.
Я відмовився, і мій корабель збили.
Вибираючись із уламків,
ми відбивалися від армії Материнського світу до останнього патрона.
Я знав, що мої люди битимуться поруч до смерті.
Тож я уклав угоду.
Життя моїх людей в обмін на мою здачу.
Я благав регента, щоб він їх пощадив.
Але регент Балізаріус не знає милосердя.
Щоб покарати мене, моїх людей стратили в мене на очах.
Рішення кинути виклик Балізаріусу було тільки моїм.
Не минає і дня, щоб я не думав про тих, хто віддав за мене життя.
Як моя капітуляція знецінила їхню мужність і прирекла їх на смерть.
Ніколи знову.
Я більше ніколи не здамся.
Ви маєте зрозуміти це сьогодні, перш ніж підете за мною завтра.
Я ще ніколи не брали участі в битві, як та, що на нас чекає.
Але я виросли в місці, дуже схожому на це.
Коли в небі нашого світу з'явилися кораблі,
я послухали старійшин племені, як нам реагувати.
Вони злякалися,
підкорилися й віддали їм усе, бо надто боялися дати відсіч.
Вони сказали: «Що ми можемо проти сили Материнського світу?»
Тих, хто був заслабкий чи застарий для роботи, стратили.
Решту наших розкидали по концентраційних таборах по всьому всесвіту.
Сім'ї насильно розлучали.
Мого народу наче ніколи не існувало.
Мій табір звільнили повстанці.
І я знайшли нову сім'ю, яка показала мені новий шлях.
Тож коли настане час...
я віддам життя, якщо доведеться, щоб захистити це селище.
Померти незламними заради місця, яке звемо домом.
Чи є шляхетніший кінець, на який можна сподіватися?
Колись у мене було життя.
Здається...
дуже давно.
Ми жили в рибальському селі.
Солдати Імперіуму знищували всіх і все.
Ми були мирним народом.
Але так було не завжди.
Колись, дуже давно...
ми були воїнами.
До цього я нікого не вбивала,
не проливала крові,
доки не пролилася моя власна.
Мій біль перетворився на лють.
А з моєї люті викарбувалася помста.
Та жага крові моїх предків досі жила в тих древніх рукавицях.
Моя кров пробудила їх.
Вони навчили мене воювати.
І я переродилася.
Але відтоді
я стала втіленням помсти.
І так...
Так, я вб'ю їх.
Ніхто з нас не вибирав собі батьків.
Так сталося, що мої були королем і королевою.
Мій батько, король,
наполіг висунути наші вимоги до армій Материнського світу.
У відповідь вони віддали його тіло й обіцяли вторгнутися.
Мати сказала мені тоді: «Хлопчик стає чоловіком тільки тоді,
коли помирає його батько.
Тоді принц стає королем».
Тоді я плакав востаннє.
Невдовзі після цього наше небо почорніло від їхніх кораблів.
А моя мати не стала тікати, бо їй була дорожча честь.
Я хотів залишитися й захистити її,
але королева думала про збереження родоводу й трону.
Того дня я втратив...
і свою матір, і свій світ.
Мене таємно вивезли з планети,
сховали на кораблі для біженців, що прямував до найближчої яскравої зірки.
Я втік із почуття обов'язку,
щоб зберегти королівство і родовід, яких давно вже немає.
У мене вкрали можливість захищати їх.
Та більше так не буде. Як закінчимо тут,
я вирушу туди.
Додому.
Спокутувати вину...
за помилку недоречної честі.
Коро.
Ти ні слова не сказала. Яка твоя історія?
Я сирота війни.
Мені підходила дисципліна військового життя.
Я служила на кораблі, дуже схожому на Око Короля.
Я ніколи не мала сім'ї, і, здавалося, я її знайшла.
Доки не прибула сюди, на Вельдт.
Тут мені показали, що дім і сім'я справді існують.
Хочеш ще щось додати?
Ні.
Упевнена?
Як джерельна вода?
Що?
Ось уже кілька днів
Тайтус робить вигляд, що п'є,
бо не хоче, щоб ми знали, наскільки його непокоїть майбутня битва.
Це справді вода.
Забути давні історії часом важко.
Так, це правда.
Друзі...
я можу лише...
подякувати вам за те, що прибули до селища
і дали нам надію.
Дякую.
Я не знаю, що з нами всіма буде завтра.
Можу лише молитися, щоб ваше минуле менше вас гнітило.
Гарно сказано. Випиймо за це.
Селище готове.
Добре. Скількох би офіцерів вони не послали забрати зерно,
ми їх захопимо.
З усією силою, що маємо на полі, без жалю,
без пощади до тих, хто прийде на нашу землю.
А потім що?
Виторгуємо угоду?
Думаєш, вони слухатимуть?
Так.
Та якщо все піде шкереберть, що можливо,
простежте, щоб десантний корабель був на ходу, і рано-вранці замаскуйте його.
Я простежу.
Вода.
Серйозно, Тайтусе?
Генерале Тайтусе.
- Авжеж. - Для тебе.
Вітаю, Джеймсе.
Знаєш, останнім, хто мене так називав,
був старий командир Механікас Мілітаріум,
коли помирав у мене на руках.
Мені прикро.
Нічого. Мені подобається, як це звучить.
Тоді я відчуваю ще щось, крім безнадії.
Розумієш...
Мені дали спогади про світ, якого я ніколи не побачу,
вірність королю, якому я не можу служити,
і любов до дитини, яку я не зміг урятувати.
Але те, як ти вимовляєш те ім'я,
дає мені відчути, хоч і зовсім трішки...
сенс мого існування.
Це тому ти врятував Сем?
Я не впевнений.
Знаю лише, що думка про її поранення чи смерть
випускає на волю того звіра в мені, що раніше сидів під замком.
Ти стаєш на чийсь бік, Джеймсе.
Ми з тобою схожі, створені вбивати для них.
Зрозумій: кошмар для них — якщо ми з тобою битимемося пліч-о-пліч.
Не тому, що нам наказали чи скомандували,
а щоб захистити те, що ми любимо.
Тобі слід знати, що вам не перемогти.
Усе готово.
Дредноут.
Закінчуйте! Давайте! Закінчуйте!
Швидко!
Закінчуйте роботу! По місцях!
Закидайте!
Це нові загони.
Це зерно.
Зсипали його біля будівлі, щоб ми не могли їх знищити.
І подекуди понасипали зерно, щоб стріляти з-за нього.
Розумно.
Точно не фермерська вигадка.
Схоже, генерал Тайтус ще не весь розум пропив.
Погляньте сюди.
Тепловізор показує групи людей у Домі зібрань,
на півночі селища.
Це, без сумнівів, жінки й діти.
Добре. Зробимо все можливе, щоб не допустити запеклого бою в селі.
Поки я домовлятимуся, відправимо криптейців,
хай захоплять жінок і дітей.
Висадимо трохи бронетехніки.
Вона не знадобиться, коли вони побачать ножі біля горлянок найслабших.
Тоді побачимо, чи захочуть вони воювати.
Швидко усі всередину!
- Давайте. Швидше. - Бігом. Мерщій.
Усередину. Давайте. Бігом!
Гостинного прийому не буде?
Де мої теплі обійми?
Кухлю елю мені так і не налили.
Артелеїс.
- Скажи, що ми прагнемо тут зробити? - Те, що й за нашої останньої зустрічі.
Я тебе вб'ю.
Так.
Це була честь.
Шрам. Від Тієї, що лишає шрами.
Сьогодні нема потреби в кровопролитті.
Я дам тобі один шанс уникнути бійні.
Ти розумієш, що дасть мені регент Балізаріус,
якщо я поставлю тебе перед ним на коліна?
Думаю, ти прагнеш отримати крісло в сенаті.
Я цього заслуговую.
То забирай зерно, щоб годувати своїх
дорогою назад на Материнський світ.
Не більше й не менше.
Не чіпаючи цих селян.
Балізаріусу скажеш, що воїни, яких ти шукав, утекли.
І нічого не брати, так?
Нічогісінько?
Ви врятуєте свої життя.
Вибір за тобою.
Ганьба й переведення на іншу посаду або твоя відрубана голова.
Ваш корабель стане могилою.
Ваші сім'ї, всі в Материнському світі знатимуть,
що вас перебили селяни Вельдта.
Мені наказали повернутися на Материнський світ із честю.
Я маю намір виконати цей наказ.
Що мене найбільше смішить в усьому цьому?
Думаєш, можеш вести перемовини з позиції сили? Це не так.
Думаєш, я не знаю, що ви переховуєте жінок і дітей?
Поки ти тут зі мною говориш, твій план уже провалюється.
Ну, якщо, звісно, не домовитись інакше.
Я міг би забрати запропоноване тобою зерно.
Міг би виконати твоє прохання і не вбивати селян.
Однак за цю поступку потрібно заплатити.
Твоїм життям.
Звичайно, Імперіум дуже цінуватиме кожного члена вашої команди,
але, безперечно, найбільшою цінністю
для вельмишановного регента є ти.
Артелеїс власною персоною.
І тут ти маєш зробити вибір.
Артелеїс, здайся мені.
І я дозволю селянам жити.
Однак якщо відмовишся,
тих, кого в селищі люблять найбільше,
старих і дітей,
які зараз переховуються в Домі зібрань,
переб'ють мої люди, що вже туди прямують.
Хіба мало крові було пролито в тій прекрасній будівлі?
Ти справді допустиш, щоб усе це тривало через тебе?
Час настав, Артелеїс.
Що?
Коро.
Коро, що ти робиш?
Я так і думав.
Може, попрощаєшся зі своїм другом?
На тебе чекає батько.
Коро, глянь на мене.
Що відбувається?
Пробач.
Я не дам винищити село через мене.
Я знаю, що роблю.
Він тобі бреше.
- Просто відпусти. Відпусти мене! - Ні!
Ні.
Ні!
- Ні. Ні! - Уперед.
Рушайте! Вперед!
Біжи, Коро! Треба підняти тебе на той корабель.
Давай. Ти наш єдиний шанс.
Гайда.
Угору. Давай!
- Вставай, солдате! - Я не можу.
Ходімо!
Уперед!
AA-77, негайно забирайтеся звідти.
Треба злітати негайно!
Задій важку артилерію.
Трясця.
- Пішов! - Давай!
Чекайте!
Дивіться праворуч!
Готово! Давай!
Уперед!
Тримайся.
Он!
Стаємо в стрій.
За моїм сигналом пускай дим.
Мати божа.
Коро, ти впевнена?
Зараз. Пускай зараз.
Стикування.
Той корабель зазнав ушкоджень.
Маю втрати.
Панелі приладів не реагують.
Я передаю управління.
Зрозуміло, солдате. Я спущу тебе в головний ангар
на обслуговування та передачу медикам.
Час настав. За все, що ви любите.
За ваш дім.
Захищайте один одного, і ніякої їм пощади.
За Сіндрі!
Тайтус та інші не зроблять за нас усю роботу.
Ви готові?
Битися й померти!
Прибережімо смерть для ваших ворогів!
Адмірале, криптейці вже мали схопити жінок і дітей.
Ми досі чекаємо новин, пане.
У багажному в одного поцілили.
Ти мене чуєш? Гей. Ти в порядку?
Я зараз спробую тебе перенести.
Тримаю. Усе буде добре.
Гаразд.
- Усе нормально. - Двох поранено, не реагують!
Везіть каталки!
Кладіть. Добре, беріть його.
Візьми за плече. Добре, а я за ноги.
Підніми руку. Ось так.
Добре, їдьмо. Гаразд, огляд.
Рани від шрапнелі. Піхоту ранять малим калібром.
Дві хвилини до прибуття. Огляд у ліфті.
Ходімо.
Ні.
Нічого.
Ти молодець.
Так?
Допоможи зняти шолом. Потримай шию.
Дивно. Я не бачу рани.
- А цей? Стабільний? - Пульс прискорений.
Теж не бачу ран, але є трохи крові.
- Може, під бронею. - Зніми балаклаву. Тут є поранення.
Перевіряю пульс.
Тут дуже повільний пульс.
Стривай. Це...
Дай мені набої.
- На. - Чекай.
Вернися на корабель і запусти двигун.
У нас буде обмаль часу до вибуху.
Добре.
Я чекатиму на тебе.
- Далі по коридору має бути ліфт. - Ясно. Поквапся.
Усьому персоналу, увага.
Прийнято. Наводимо на...
Сторонні на борту. Повторюю. Сторонні.
Висилаємо підкріплення. Хто сторонні і скільки їх?
Чути постріли. Є поранені.
Це жінка, кажу вам...
Що? Що відбувається?
У машинному відсіку проблема.
Він сказав, на корабель проникла жінка.
Артелеїс.
Артелеїс на борту корабля.
Це неможливо.
Ні, це вона.
Вона прийшла до нас.
Ідеально.
Сповістити всі сектори. Хай її негайно схоплять.
А Кассіус?
Можете обстріляти селище.
Пане, зерно.
У зерні зараз потреби немає.
Та, що лишає шрами, тут.
Але в нас на землі люди.
Так. Менше ротів, які треба годувати.
Коли Та, що лишає шрами, буде в нас, полетимо на Материнський світ,
і зерно нам не знадобиться, так?
Знищте його.
Ви чули адмірала. Заряджайте артилерію.
Важка артилеріє.
- Так, пане. - Цільтеся в селище.
Заряджайте гармати.
Виконуємо, пане.
У нас є наказ обстрілювати поверхню.
Утрачено зв'язок із машинним відсіком.
- Де вона? - Шукаємо, пане.
Іде з третього рівня на четвертий.
Та що в біса відбувається?
Усім охоронцям — у машинний відсік.
Негайно мені звітувати!
Пане.
Пане лейтенанте.
Усім командирам доповісти, скільки в них лишилося солдатів.
- Уперед! - Давайте!
Ні!
- Я пішов! - Бігом!
Тебе поранили? Ти ціла? Давай.
Я думав, що мрію загинути в бою.
У бою за щось.
Схоже, я помилявся.
Щось я взагалі не хочу помирати.
Та якщо доведеться...
Разом.
Ходімо.
Коро. Коро, де ти?
Двигун працює. Я на тебе чекаю.
У нас обмаль часу.
Я майже біля тебе.
Добре, гаразд.
Увесь персонал, увага. На борту корабля утікач.
Артелеїс.
Гадаю, мені слід подякувати, що не прийняла мою пропозицію здатися.
Коли я вб'ю тебе в бою, вийде краща балада.
Ти молодець, далеко зайшла.
Значно краще, ніж я чекав.
Значно краще, ніж можна було очікувати від жменьки довбаних селян.
Так.
Ціль захоплено.
Наведено на селище.
Підтверджую.
Пане!
Що?
Гармата заряджена й готова стріляти.
О ні.
Вогонь за готовністю.
Це Кора!
Убий її.
Ні!
Коро!
Іди-но сюди!
Розплющ очі. Розплющ!
Поглянь на мене!
Давай!
Давай.
Гей.
Агов. Іди сюди.
Іди сюди.
Чекай. Добре.
Чуєш? Будь зі мною.
Залишайся зі мною.
Чому навіть цього мені не судилося?
- Будь зі мною. Благаю. - Ні. Нічого.
Подивися, що ми зробили.
Ти врятувала нас.
Усіх нас.
Слухай.
Я тебе кохаю.
Будь ласка.
Прошу.
Я знаю, хто ти.
І я кохаю тебе.
Будь ласка.
Дивися!
Тримайте стрій за мною!
Так, командире. Тримаємо.
Цільтеся в ті десантні кораблі!
Так. За вашою командою.
Ескадрильє Чорна гора, збийте ті винищувачі.
Тайтусе! Так!
Так!
Дивися, це Девра Бладакс і весь флот повстанців.
Усе справді скінчилося. Це...
Ні.
Я кохаю тебе.
Вони прийшли з інших світів, щоб битися за нас.
Щоб померти за нас.
Хай їхні душі спочивають з миром.
Вшануймо їх так, як ми вміємо.
Згадуючи їхні імена...
коли збиратимемо наступний врожай.
За один сезон, за сто сезонів.
І живучи далі.
Живучи далі.
Давайте всі вшануємо полеглих.
Вшануйте мого брата і його мужність.
Не говоріть про мене, коли йдеться про честь і мужність.
Я збрехала вам.
Усім вам.
Тайтусе.
Я знаю, дитино.
Я знаю.
Ти знаєш, що я Артелеїс?
Прийомна дочка регента Балізаріуса.
І вбивця принцеси Ісси.
Твоє ім'я мені відоме. Так.
Але ти не була її вбивцею...
тому що принцеса досі жива.
Ти думала, її можна так легко вбити?
Ні. Вона вища за смерть.
Що мені робити?
Тепер у тебе є мета, чи не так?
Знайти її і битися?
Якщо ти вирішиш битися,
я стану на твій бік.
Усі ми.
І я також.
Якщо від мене буде користь...
у мене є це.
Ти хочеш битися з нами, роботе? Допоможеш знайти зниклу принцесу?
Якщо те, що ви кажете, правда, і принцеса жива,
у мене немає вибору.
Я служу роду вбитого короля. Для мене честь битися.
Знайти її і битися.
Переклад субтитрів: Руслан Поліщук